Георги Коновски
И какво от това…

chitanka.info

Първа част

1.

Името ми?… Момент… Жоро, Пешо, Митьо, Кольо — все някак ми викат някои. Други — „Ей“, „Ало“, „Дъртия“…

Фамилията не помня. А и не ми трябва. Аз съм си аз. Ни някой ми е виновен, ни някому съм виновен. Сам живея, сам ям, сам… таковата…

Не ходя на мачове, нито на митинги, камо ли групов секс…

Каква лична карта?

Младеж, аз съм пред теб. Лично. Дали се казвам Жоро или Пешо, а може и Марийка — все тая… Аз съм си аз.

И някакво картонче няма да ме направи друг.

Не, не — не съм си и вадил карта.

Да, де — имах едно време, ама кой да ти помни какво пишеше на нея…

А, помнех аз, помнех — и имената, и ЕГН-то, и номера на картата, и на оная от банката, и адреса си, и телефоните…

Останаха в другия живот, при оня аз…

И защо да ги помня вече?

Аз съм си аз, казах ти. Това, дето го искаш, е само щрих върху мен. Кръгче, триъгълниче, петно… Отмива го водата — а аз си оставам същия.

Тоя, дето ме гледаш. Брадат, със счупените очила, със скъсаното яке, с протритите гащи…

Е, на теб ти трябва протокол, ти търси кой съм.

А после ми кажи, че да знам и аз.

Макар да си мисля, че някак си няма да съвпаднат твоите търсения и моите факти…

Добре, добре — няма да философствам…

Въпреки че аз на това му викам иначе. Просто си говоря — и ставам аз. Някой аз. Не знам кой, ама взеха да намаляват азовете ми. И колкото по-малко стават — толкова по ми е ясно кой съм наистина…

И какъв съм искал да бъда… Или други са ми налагали да съм…

Но ще ти кажа нещо, младеж. За философстването.

Забелязал съм, че най-много го мразят ония, дето не искат да мислят. За тях всяка мисъл е философстване. Всяка!

Не си първият, спокойно…

Какво?

И?

Млади момко, аз съм някъде над шейсетте. За утре отдавна не мисля — чакам поне днес да мине.

А ти ще ме плашиш…

Ха седни! И питай там, каквото ще питаш…

Ама не чакай да ти отговарям с „да“ и „не“…

Искам — говоря… Искам — мълча…

Уважавам само Оня горе. И от него взех нещо да се боя напоследък. Колкото по-скорошна се очертава срещата ни…

Да, да… Разбирам, че щеше да е факт вече…

Знаеш ли, предпочитах да не бяхте ме измъкнали.

Сега с Доктора и Пена щяхме да сме заедно… И да търсим Пърлето… А можеше и Тина да ни чака… И сенките от спомените…

Добре…

Дай малко чай, а?

И ще почна поред…

Ама не ме прекъсвай! Моля те — не се знае дали после някому ще мога да кажа как беше…

Или — как аз мисля, че беше…

2.

На коя дата… Какви дати, какви дни? За мен денят започва ако се събудя, завършва ако заспя…

Да, и някои празници знам кога са. Няма начин да не разбера. А и ние също празнуваме тогава. Дори елхи имаме… Е, няколко дена по-късно, но имаме…

А Пена слага и почти здрави играчки за украса в бърлогата.

Да не говоря, че от кофите вадим цели торби с ядене…

Не, не са лоши хората… Знаят, че ние ще минем, оставят торбички и торби край контейнерите… Даже кучетата преяждат в тия дни…

Та — не помня деня.

Събудих се, почесах се, рекох си, че май пак ще трябва да напека якето, та да махна бълхите.

Ние въшки нямаме — не се дърпай… Ама от бълхите не можем избяга. И кучетата ги носят, и ние…

Абе, човеко, и бълхата е твар Божия. Иска да живее. Не знае защо, ама иска да живее…

То мигар ние знаем защо живеем…

Барем си измисляме и се лъжем. А бълхата е живинка честна — живее, хапе, скача… И хич не й пука за философии, политики, общества, световни кризи, любов, омраза…

Що да мрази?

Ако има къде — хапне. Ако няма — скача и търси. Ако не е бърза — хлопва я някоя длан. Ако се измъкне — още ще живее…

Простичко, нали?

Като вас…

Е, като вас, казвам. Защото вие живеете по правила и се товарите с още.

Нашите правила са прости — живей и толкова!

Да, да — знам… Нас, вас… Човечество, история, цивилизация…

И аз навремето четях туй-онуй… Докторът и сега четеше… Но каква полза? Светът си остава същия, като при бълхите.

Скачай — иначе ще те смачкат…

Само дето вие слагате табели как, къде и колко може да се скача…

И целият ви бълши свят се подчинява.

Аз също… навремето…

Мислех, че светът отива към друга степен, че човечеството се развива…

Оказа се, че се развива човекът. А човечеството не ще и да мръдне. На него му стига да скача по команда и да хапе, където му разрешат… От време на време да хапва не това отдолу, а някой друг — някой по-бавен и по-слаб.

Тогава рекох, че няма смисъл да скачам.

И седнах на крепостния зид…

Да, да — оня, дето е в центъра на града. И дето има табелки — от кой век било нещото.

Знам — забранено е…

Ти виждал ли си ме там?

Минавал си, виждал си ме…

И не ми обръщаше внимание. Както и другите минувачи. И полицаите. И кметицата ви…

Защо „ви“ ли…

Не разбра ли вече — ние сме два свята.

Аз си имам своя, ти си поставен във вашия.

И аз бях поставен, но не щях да скачам под замахващата длан и прескочих в моя свят.

Кметицата е ваша кметица — на гражданите.

Ние — аз, дърветата, стената, къщите — ние си съществуваме и без нея.

Може да нареди да бутнат стената… Но тухлите ще останат. И пак ще са някъде.

Може да каже да отсекат дървото. Но то ще стане дим — и пак ще намери свой свят.

Мен може да изкомандва да ме махнат, да не загрозявам стената. Но стената ще е в мен. А аз все някъде ще живея…

Моля?

А, разбрал си кой съм бил…

И какво от това?

3.

По-добре да ти разкажа как се сдобихме с парите…

Не, не ги откраднахме!

Откраднаха ги!

Ние ги взехме…

Почнах да ти разправям, значи. Оная заран… Отръсках якето. То не е ново, ама още съм си такъв — не обичам промените. Външните, видимите, разделящите.

Аз си се променям, вярно. Ей ме какъв съм — викаш, че знаеш кой съм бил. А преди това бях друг…

Но дрехите трудно променям. Харесах ли си някоя ризка, обувки, дрешка — носех ги до овехтяване. Жена ми… Да, имах и жена… Или тя мен… Във вашия свят е трудно да се прецени кой чий е.

При нас е лесно.

Никой никому не принадлежи.

Предния ден — баш преди суматохата, гледам — излегнала се зад бърлогата Тина… Да, да — за нея говоря.

Беше понапекло слънцето, тя размятала поли, лъснала дебелия огромен задник… А Пърлето нещо си вие под храста и я гледа.

Пък аз… от време на време, ще ме прощаваш… ама прищя ми се.

И отидох до пейката, бутнах полата нагоре. Оная пак беше полупияна, само измърмори да не я будя и… абе, човещина, оправих я…

Български език!

Богат!

Оправих я, викам. Като че преди това не е била наред… И наистина е така. Това, жените, си ходят разглобени, докато не намерят мъж да ги оправи.

Като часовникова пружина им навиваме…

А като се развие… Пак трябва!

Та опънах я аз, отпуснах жилата, нали съм кавалер — заметнах полата.

Пърлето нещо взе да вие настойчиво, ама му показах опакото на дланта и се укроти.

Тина ли?

Да кажа, че е курва — не съм сигурен. Това само при вас се разбира. Туй курва, педераст — това са морални категории.

Да кажа, че е проститутка — и това май не е.

Не я щат! Тридесет дали има… Ама не става… Грозна, глуповата… Ходи в една секта, моли се, хранят я, чисти им стаите…

А, и по кофите рови…

Абе, и тя душа носи. Затова я прибрахме в бърлогата. Де Пърлето, де Доктора, де кучетата, де Тина… Всичките сме наедно — и всеки за себе си…

Та, виках ти, Пърлето я искаше, ама не му дадох. Като се събуди — сама ще рече ще ли го. То при нас и без приказки става. Налегне те нещо хормонът, налегнеш някоя — и готово.

Ама не всяка. А която иска. То си личи…

Няма семейства, няма рода…

Какво?

О, извинявай, младеж, увлякох се…

4.

Него ден ми беше някак чоглаво. Предния ден умря едно от кучетата. Ей така — прибирахме се в бърлогата, вървяхме по платното, край тротоара.

Горе все ни подритват, а тук само кола дето може да те удари, не човек…

И чух удар — като че топка се спука, вой… Умря, горкото…

Пък може за добро да е било — той Господ си знае работата. Ей я есента. Пак щеше да мръзне и се свива до нас — дано изкараме до пролетта…

Тая сутрин си тръкнах малко вода на лицето. Сапун нямахме, старият свърши, пък в кофите не бяхме намерили люспи. Нали вече шампоани ползвате…

Почесах брадата и рекох на Доктора да види къде е ножицата, да се офъкам вечерта.

После се разделихме. Всеки пое по кофите си.

Пена рано става, а Пърлето като че не спи. И те бяха заминали.

Аз поогледах района си. Миналата седмица видях, че някой е ровил преди мен. Личеше си. А уж честно си бяхме разпределили града…

Ама се появяваха цигани понякога, та ставаха конфликти…

Ааааа, не! Никакъв бой — що да предизвикваме вниманието на хората? Ако можем — смаризваме ги в някой ъгъл, ако не смеем — кротуваме ден-два. После викахме наши, та да обясним кое чие е.

То с тия цигани можеш се разбра…

Те са трудолюбиви — ходят, обикалят, търсят, разни неща вадят, лъскат, продават…

Не са като ония пияндета в махалата.

Но тая сутрин беше тихо. Обиколих кофите, понапълних торбата. И си рекох да се връщам…

Не, не — тия, дето ги виждаш да ровят по обяд, те са мърлячите. И при нас ги има. Лежат, спят, тръгват с надеждата, че някой нещо ще им е оставил.

Трябва сутрин да се ходи — дорде слънцето не се е вдигнало. Тогава вие отивате на работа и изхвърляте торбите с боклук.

А после само мързеливите булки отиват до кофата.

Ама най-често мятат през балкона.

Докторът си има един двор — поне на пет места мятат боклук. Събира го, изхвърля, а хубавите неща прибира.

Търпят го, защото иначе да им се е усмърдяла кооперацията…

Добре, извинявай! Връщам се в оная заран.

Та отнесох торбата в бърлогата, заделих какво има за ядене, хапнах почти цяла баничка (много обичам тия банички! Мазни, с горчиво сирене, хората хапват, ама не доизяждат, има повече за нас) и отидох на стената.

Мина кметицата — надута, ще се спъне, в краката си не ще да гледа…

Не, сега не може да ме познае, а едно време ме знаеше. И тогава си беше тъпа, сива, посредствена женичка. После я наеха за кметица, сложиха я на власт… Та три пъти вече.

Чувам аз от хората — циганите купували, та да й гласуват, малко машинации…

Ама тя си е ваша, вие си му мислете!

Минаха на върволица всичките ви местни величия…

Като гледаш — бързо преценяваш кой какъв е. Само походката стига…

Но това мен не ме интересува.

Е, понякога се кефя на видяното. Самочувствието си повдигам, значи. Какви идиоти — аз съм направо великан край тях…

Тогава спря мотор, двама с каски го подпряха на зида и влязоха в банката, а третият застана до желязната изтривалка…

Рекох си — е, те сега стана тя…

5.

Виж сега, нямам понятие какво са правили вътре… Какво като по телевизията казали? Ние сме късметлии — телевизор нямаме. Защо ни е?

Каквото трябва е пред нас, каквото ни е нужно — все ще чуем отнейде.

Вестници?

Едно време казваха, че само датата им е вярна, после разбрах, че и това не е така — печатат се предната вечер, тъй че…

И изобщо — помня някои неща за журналистиката от едно време, от предния живот. Нищо не е вярно…

Задачата на журналистиката е да носи печалба. На чорбаджиите, на работниците им, на скритите босове.

Сега вестници не чета.

Застиламе пода в бърлогата с тях — много кал нанасяме понякога. Ама и в кенефа не ползваме вестник — все намираме тоалетна хартия…. Има, има… Както е казал Иисус — който търси, намира…

Така че — не знам какво са правили… Да?… И?… Ама че… Да, разбира се — бандити…

Видях като изхвърчаха ония двамата. На вратата единият се завъртя, насочи пистолет вътре и гръмна. Все едно дъска строши.

После се метна на мотора, другият седна зад него…

Третият? Той се засили към зида… Тоя, върху който седях.

Хвърли нещо отзад, после зави зад ъгъла и изчезна.

Моторът гърмеше като танк. Рев, пушек… Завъртя на място, сетне сви по първата пряка…

А след това дойдоха вашите… То коли, то милиция, то всякакви цивилни и униформени…

Е, това вече го гледах отдалече. Много отдалече.

Знам си урока — далеч. От скандали, от катастрофи, от обири, от кавги, от всичко опасно — далеч.

Само дето успях да взема пакета, дето оня го хвърли зад стената. И го напъхах в чантата…

Как коя чанта?

Аз винаги я нося през рамо. Празна — но не се знае кога ще я напълня.

Третият не ме видя — при спирането на мотора вече бях зад останките на една колона вътре, в старата крепост. Иначе надали щеше да крие там пакета…

И милиционерите не ме видяха. Бях още по-далеч, но те даже не отидоха към стената. Толкова сте навикнали с тази градска забележителност, че хич не я поглеждате…

А после отидох при Доктора…

Доктор, доктор си е… Беше… Лекар…

6.

Той намери бърлогата. И я беше вече усвоил, когато се присъединих към групата.

На стотина метра зад крепостта, делят ни едни храсти само. Бодливи, едри, гъсти храсти.

Ако се приведеш — виждаш пътечката. Десетина метра и си на полянката, заобиколен от зеленината. А зад другия пояс е бърлогата ни. Стара къща, оградена с телена ограда.

Нещо хотел била, после я реституирали, ама наследниците се изпокарали, заобиколили я с тел — докато свършат делата. Но не свършват.

Аз трета година съм там, а Докторът я намерил преди пет още.

Има оцелели стаи, ние сме се настанили в една малка, на първия етаж. С комин — там сложихме кюмбето, с дивани — насъбрахме ги от другите стаи. Избушени, но биват. Като за нас.

Четирима сме — аз, Доктора, Пърлето, Пена. Други не викаме. Само Тина иде от време на време, но тя е особен случай.

Другите са опасни.

Ще завидят, ще ни натопят… А може да дойдат и те. Пък като станем много — все ще се намери някой да се оплаче в общината. И кой знае какво ще стане…

Та си крием бърлогата… Доколкото можем. Никога не минаваме през оградата откъм улицата. Там телта е здрава и хората мислят, че е невъзможно да се влезе.

Промъкваме се през храстите. Които направо дерат кожата през дрехите — ако не знаеш къде да се свиеш…

Доктора, ти казах, е бил лекар.

Женен бил. И още е. Официално. Жена му го изгонила на улицата заради апартамента.

Разправял ни е.

Още млад лекар се оженил. Искал да има дом, а и да постигне нещо. Но…

Нали ти казах — оженил се.

И цял живот влачил бремето.

Решил да изучи по-подробно едни билки. Знаел колко лековити са, искал лекарство да направи — природно. И след работа висял в мазето на кооперацията. Смесвал, мерил, изследвал…

Докато един ден не заварил мазето чисто.

А жена му спокойно казала, че е некадърник, че това са фантазии, че истинските мъже пари носят, че той никога няма да е истински мъж…

И почнала да го прекарва през мелницата на проклетията си.

Прибирала парите от заплатата му, ходила в болницата да проверява такава ли е, да не е скрил някой лев. За нищо, ама за нищо не го питала — дори какво да гледат по телевизията. То пак добре, че имаше две програми тогава, та не губел много.

Основното й свредло, с което го дълбаела, били парите.

Малко носи, какъв мъж е, хорските мъже…

И — хайде бе, тия пациенти нищо ли не дават, защо не работиш частно…

Пък той бил един от последните мохикани. Помагал на хората, но се срамувал даже да помисли за пари. И криел от нея, когато нещо някому услужел.

Любимото й изтезание било пак с парите.

Давала му сутрин някоя стотинка за деня.

Но обичала да се прави на забравила. Та той да застане облечен на вратата на спалнята и плахо да попита…

Пък тя му махвала с ръка — да, де, сега за едни пари ще става… Я да кара така, тя вечерта ще му ги върне.

Което, разбира се, не ставало.

Ако посмеел да попита вечерта, веднага му се озъбвала с контравъпрос: а отде е имал пари да изкара деня? А, не е ял? Ами тогава, значи, пари не му трябват…

Виж, за себе си обичала да купува. Доктора е човек интелигентен, с вкус. И досега потръпва като разказва за покупките й. Какво да се сетя…

Плетени шапки тип „идиотки“.

А, ти си младо момче, не помниш… Имаше френски филм — „Един идиот в Париж“. Та там главният герой носеше платнена шапка, на която кръстиха целия вид. Бяха много модни…

Или хобито й — да поставя снимки в рамки. Купувала рамчици, вадела мазните фотографии от тях и слагала свои.

Свои — най-вече свои.

На Доктора — никога! Че какъв е той в тая къща, та ще има негова снимка (не, че е искал, де)…

Накрая го изгонила.

И без това апартаментът бил на нейно име — нищо, че той няколко години работил и в болницата, и на строежа. Та по едно време на още места. Нощна охрана осем години изкарал…

Както и да е, просто метнала пред вратата някоя негова дреха, а на звъненето му заявила, че ще извика приятелите си и ще го претрепят…

Той тогава намерил бърлогата…

Викаш — докторите изкарват много пари? Изкарват… Ама Доктора не е само лекар. Той е и човек.

Което жена му най-мразела…

7.

Пак ли се увлякох? Е, момче, ще слушаш… На теб ти трябва. Аз, да ти кажа, не обичам да приказвам. Сега. Едно време обичах.

Седнем на масата с приятели, всеки разправя нещо, аз също… Ама и слушам. Научих се да чувам и запомням. Много неща знам, много се постарах да забравя. Защото полза от знанията няма. Полза има в забравеното…

То и в моята книга пише — много знания, много тъга…

Да, Библията… Че моя е — на всички хора книга. Има, има в нея какво ли не… Само да четеш.

Едно време живеех до един даскал. Та той споменеше ли Иисус, все казваше „колегата Иисус“. Защото и той бил учител, ученици имал, пък един го предал, та го разпънали на кръст. А учениците гледали отдалеч и се кефели…

Как да не са се кефели?

Тогава — защо не са го освободили?

А, страх ги било…

От какво?

Нали им говорел за оня, другия свят? Който щял да е рай за тях — само ако вярват в него. А те не повярвали. Не щяли да умрат, та да отидат при него…

Кефели се на земните грехове, не щяли небесните богатства…

Може би, защото там, на небето, всичко е духовно.

Каквото можеш си представи, каквото можеш видя през себе си — това ще имаш там…

Но неговите ученици не виждали друго, освен материалното. И предпочели повечко да му се радват…

Пък и тарикати били. Почти всички били избити в негово име, обаче… по-късно… Хем за рая тръгнали, хем на Земята се насладили…

Добре, добре…

Момче, аз време нямам… Ти имаш… Ама не щеш да го използваш. И бързаш…

За къде?

Та тогава грабнах пакета и побягнах. Ама аз си знам летях ли, преобръщах ли се на кълбо…

Важното е, че се скрих в храстите.

Нащрек.

Ако тръгнат към мен — веднага да метна пакета настрани и да изчезвам.

Но… млади момчета. Търсят все това под носа, поглед не вдигат…

Погледаха в коренаците на храсталака, после решиха, че няма смисъл да ровят из бодилите…

А аз за толкоз си години битие се научих да разбирам поне пътят къде е. Късно, ама се усетих.

Пътят не е долу, в ниското.

Пътят е нагоре.

Гледаш право напред, гледаш далеч… И се опитваш да стигнеш. Това, под краката ти, е вече отминато. Ти си стъпил, ти си далеч. Ако се взираш надолу… Надолу ще и ходиш…

Заминаха, значи, вашите. И аз погледнах пакета.

Много яка, амбалажна хартия. Ама май напоена с нещо, че с ножа едва я разрязах.

Вътре — пари…

Ей, ако ги бях видял преди десетина години… Може и да се бях разтанцувал.

Сега ми стана някак си…

Абе, пари са — и то много… Ама ги видях вече. И разбрах, че няма да ми донесат нещо… Не късмет — нещо дори…

Щото пари съм виждал и имал. Минаваха по правата. Хладилника — аз — кенефа…

И аз не бях нищо повече от междинна станция за преработка на веществата в природата.

Не повече от червей — яде, изсира куп земя и…

От тия няколко години се научих да ям. Има — ям, няма — чакам. Толкова! Да си виждал торта, след като я изядеш?

Цялата й красота, привлекателност, вкус…

Лайно…

Мигът е заминал, тортата е изядена, човекът е уморен. Защото е заситен…

Погледнах, значи, аз парите. Пачки, пачки, пачки… Стотачки… Много… Може милион да бяха — бая голям беше пакетът…

Но още по-голям стана проблемът.

Ами сега?

8.

С ножчето изрових дупка до разклонения храст. Май чемшир е било — солидно, вече дърво, заемащо бая място, а всъщност позволяващо да се мине отдолу, растение…

И дупката запълни всичко — цял куфар.

А една пачка извадих. Разделих я на две и пъхнах едната половинка в малката хралупка на липата, другата свих в разклонението на трите чемширчета.

Не знам защо… Можеше да потрябват…

Отидох внимателно до бърлогата.

Точно Пена ми трябваше и тя беше там. Разпределяше някакви намерени дрешки. Щеше да го носи на Лудото Марче до гарата. Оная родила нещо, не знам какво и от кого. Аз много-много не питам. Като ми кажат — добре, като не щат — още по-хубаво…

Имам си достатъчно мои светове в мен, че и за други да мисля. Не ми харесват хората… Хич!

Някои човеци са свестни, приятни са ми… Ама хората… Едно време викаха, че трябва да сме хуманисти, да обичаме черни, жълти… И циганите да обичаме…

Че какви са ми, та да ги обичам?

Аз сестра ми не ща да знам къде е и какво прави, ще се загрижа за някой си Рамадан или Джан-джун (Нали знаеш как кръщават китайците? Мятат една тенекиена чиния и каквото се чуе…)

Ама виж — на Иван Мангала, на Кьоравата Гина, на Желчо… На тях помагам… Не, бе… Иван му викаме Мангала, но си е българин. Пък Гина е циганка… Май… не съм я питал, така изглежда… И децата й циганета чисти. Хеле пък Желчо… Черен, с дебели джуки и няма брадичка… Кротко момче е. Тихо такова… Преди месец някакви бяха замеряли Тина с камъни. Пък Желчо бил наблизо. Смлял ги! Истина ти казвам — смлял ги и тримата. Та затова го криехме в бърлогата. Докато се поуталожат нещата. Щото кой ще е виновен? Той, нали…

Кешки да бяхме го дали на полицията… Щеше барем той да оцелее…

Та свирнах аз на Пена, тя даде дрешките на Пърлето и оня забърза към гарата, при Лудото Марче. Щото Пърлето много бой яде за тия деца. Като ги види на улицата и се разлигавва, почва да им пее…

А майките пищят, викат полиция, бащи го бият…

Бе…

Айде остави…

Та й казвам на Пена — това и това. А тя изтръпна.

„Малей… Ми сега?“

Не знам, казвам й, паднаха ми, не му мислих…

И Пена ми рече: „Махай ги нанякъде, щото ще ни изядат главата…“

Да я бях послушал, ама…

Абе, и аз не знам какво ми стана…

Викам си — ще вземем малко от парите, ще заминем, ще се облечем и измием по пътя — после кой ще ни познае? Пък ще отидем в София, ще си вземем някое къще, ще се хванем на работа… Аз още мога, Доктора си има тапия — даже у раничката му е още, Пена ще гледа къщата… И Кьоравата Гина може да вземем, и Пърлето, и Лудото Марче с бебето даже…

Мани, мани…

Шантави работи… Дърт човек, какви неща замислил…

Чунким вчера съм се пръкнал и не знам какво е наоколо…

Ама — на…

Обещах й да ги махна. И се върнах при храсталака.

Но не ги махнах.

Измъкнах се от другия край, бавно тръгнах из центъра…

Пък хората приказват…

За обира, разбира се.

Как ония свили много пари — разправяха даже за десет милиона… Ама как се носят толкова…

И как полицията търсела някаква торба с пари, щото бандити я хвърлили на излизане, че не могли да я вземат на мотора.

Имало двама ранени от банката — пазача и касиерка някаква, дето се хвърлила на чорбаджията си парите да спасява. Че сега нея спасявали, ама ще я бъде ли…

И полицаи, полицаи, полицаи…

Навсякъде…

Много в цивилно. Аз тях ги надушвам. Опит. Ченгето си е ченге, ако ще като човек да е облечено…

Баш на края на гезмето видях Желчо. Бре! Излязал от бърлогата… Що ще тука?

А той ме стресна.

Отишъл до игралните автомати. (Обичаше си ги. Много му вървеше, много пари хвърляше, ама и много носеше на Гина, та тя не го спираше).

И таман си тръгнал, някакъв го настигнал и му казал: „Да върнете парите, защото…“

Толкова!

9.

Изстинах…

Значи някой все пак е видял пакета с парите…

И мен…

Нещо повече — знае кой съм, кои сме, къде сме…

За да прати предупреждение чрез Желчо — знае…

А времето се завъртя… Бързо, бързо… Замайващо…

Само му рекох да се маха. Да вземе майка си и да изчезват някъде. Не в града — че ония лумпени го търсят, не и към машата бърлога — защото крадците със сигурност ще дойдат…

Мислех, че ще дойдат…

Оказа се, че са дошли…

Тръгнах към скривалището отдалече — под дърветата, през два строежа, покрай автогарата, поомешах се с хората от селата, после свих покрай реката, влязох в подлеза, а на излизане се шмугнах в храсталака…

Минах през тръняците почти пълзешком. Да не ме видят…

Затова и не видях Доктора.

Докато не опрях глава до неговата…

Лежеше по корем, стиснал в ръка отскубната в агонията трева, извил очи настрани… С голямо тъмно петно точно в средата на гърба…

И нож до другата ръка.

Познах го. С него режехме салама, когато паднеше. Хляба го чупехме, ама салама режехме внимателно — хем не намирахме много, хем искахме да е повече. Поне по брой парченца.

Сигурен бях, че на него са всичките наши отпечатъци и нито един на убиеца. Беше го оставил тук, за да ме натопи пред полицията.

Грабнах ножа и отпълзях наляво. Като змия се гърчех, докато стигна мръсния канал, вливащ се малко по-надолу в рекичката.

Лежешком метнах ножа. Прелетя няколкото метра и се заби като сребрист рибок в пенещата се кална помия долу.

После прибрах Доктора.

Пълзешком, за ръцете, под разстлалите се отгоре храсти.

В края има едно дърво. Липа. Хубава, разперена. Дори берачите на липов цвят не я достигаха. Обрасла беше с треволяк и високи фиданки, криещи я от минаващите покрай телената ограда.

Там го погребах.

Рових с ножа — за втори път тоя ден копах за нещо ценно. Ама да ти каже… И тогава, и сега си мисля, че бих пожертвал оня пакет, за да върна времето и Доктора.

Не го познавах добре преди — а сега беше станал част от живота ми…

Като си нормален гражданин — имаш много познати и приятели. Понякога се сещаш за тях чак като ги видиш…

А ние нямахме такава голяма среда. Нашият свят сме си ние — от вашия идват храна, дрехи, пиячка… Но не и хора…

Зарових Доктора, казах молитвата за трапезата — друга не знам, пък тръгнах към бърлогата…

Трябваше да свивам партакешите и изчезваме нанякъде…

Не знаех къде. Ама където и да отидехме — все тая…

Само че в бърлогата нямаше никого.

10.

Минах по трите етажа на бившата къща — хотел, слязох в мазето, качих се дори на тавана, покрит с някакви мушами…

Никой…

Нямаше смисъл да стягам чантата си. И без това влача една библия, озъбена самобръсначка за еднократно ползване, малко храна…

Набързо се промъкнах до липата, погледнах към покрития с трева гроб на Доктора, бръкнах в дупката на дървото. Заделих две банкноти.

След което отидох до големия блок в центъра. На третия етаж звъннах и се свих до вратата. Като огледа всичко през шпионката и се зачуди кой ли е, някой отвори.

Направо скочих вътре, хващайки във въздуха и запушвайки устата му.

По-скоро — й.

Жена ми.

Бившият ми дом.

Бившата ми библиотека.

Бившата баня.

Бившата ни спалня…

Но тогава нямах време да се оглеждам и да мисля.

Започнах директно — тихо!

Тя май разбра и пуснах устата й. С отвращение ме погледна, влезе в банята, чух, че пусна чешмата…

Е, мръсен си бях, признавам го… Ама можех да се измия със сапун. Докато тя…

Както и да е…

Казах й — ще я напусна завинаги. И нея, и града. Само — ако обича! — да ми помогне. Дребна работа. Да ми развали двеста лева на десет, пет, два… Без монети, че тежат…

Отначало помрънка, но после се сети за първата част на обещанието…

И донесе купчина банкноти.

Не ги броих — и по това се различавахме, напъхах ги в чантата си и бързо се измъкнах от входа, оставяйки назад последния й въпрос…

Да не би аз да съм обрал банката…

И тръгнах да търся Желчо и Кьоравата Гина.

Намерих ги, където винаги бяха по това време. Въпреки изричните ми наричания да се махат, бяха отишли зад китайския ресторант. Знаехме, че след малко ще изнесат остатъците от обяда и някой от нас редовно чакаше там.

Бързо и тихо изсъсках на Желчо да се махат от града. Ама бързо да се махат.

И му напъхах в ръцете шепа от банкнотите. После, без да се обръщам, свих зад ъгъла и изчезнах, оставяйки ги да се греят на слънцето върху ниската ограда…

Сега трябваше да намеря Пена и Пърлето, та поне тях да измъкна…

Точно бях стигнал големия паметник, когато чух трясък. Като от чупене на дъски… Все едно великан си играеше на легендата за кан Кубрат и снопа…

11.

Нямаше смисъл да отивам. Знаех…

Макар в ръцете на Гина и Желчо да оставих много пари — може би над сто лева, те решили да изчакат китайската храна…

Да, можеше да си купят, но…

Но ние живеем за момента. Не мислим за утре… Или — абсурд! — за след година…

Сега има — после не се знае…

И останали…

Беше пълно с полиция. Много хора. Даже от нашата черга се навъртаха неколцина — повечето от махалата тук. Слушах зяпачите…

… Ама тия са били пияни… Иначе защо ще стрелят по циганката?… Ей, откачи тоя народ… Кой да ги види кои са — минават, стрелят, отминават… Боже, цигането го накъсали направо… Ами майка му… Гледай — в лицето й стреляли… Ужас… Не знаеш вече какво става… Че то утре и по хора ще гърмят…

Назад, назад… Докато някой ме подпря отзад. Бавно се обърнах…

Пена…

Издърпа ме зад ъгъла и започна да ме разпитва.

Нямаше начин и смисъл да крия. Разказах й как ми попаднаха парите, защо стана всичко…

Пена нищо не ми каза. Толкова отдавна оцелявахме, че просто не се сетихме да говорим за морал. Стомахът съвест няма.

Попаднали ми пари — взел съм ги.

И — толкова!

Виж, лошото е другото. Бандитите. И най-вече това, че знаеха кой е прибрал плячката им.

Но защо убиха трима невинни?

Явно и те бяха на зор…

Много, твърде много им трябваше и този пакет.

Което показваше, че зад тях има друг. Или други. И бандитите убиваха — защото иначе тях щяха да премахнат.

Добре — ще им върна парите…

Но — кому? И как?

А време нямахме. Защото скоростните убийства бяха израз и на тяхното бързане. Реших се…

Отидохме в бърлогата. Отведох Пена в гъсталака, изкопахме пакета, добавих взетата пачка. Наполовина… Другите банкноти бяха в джобовете на мъртвите…

Сетне влязохме в бившия хотел.

Планът беше прост — оставяме пакета на масата в стаята, а ние изчезваме. Де към гарата, при Лудото Марче, де в лесопарка край града. Лято е — все ще изкараме два-три дни там. Имахме и малко сух хляб, парче салам, няколко лева…

Ще стигне за нас, Пърлето и Тина. Важното беше ония да ни оставят на мира…

Но Пърлето не тръгна с нас…

Беше вече заминал…

И Тина също…

Лежаха в стаята — тя на матрака, той до закования с дъски прозорец. Само по една рана имаха. В главата.

Пена само изписка и замълча.

А аз застинах с пакета в ръка.

Тия не само не се шегуваха, а просто премахваха възможните свидетели.

Тоест — аз бях следващият… И Пена, разбира се…

Повлякох я навън.

Пак в храстите, пак при липата. Напъхах с мъка пакета в хралупата, бързо натрупах наоколо суха трева… И запалих всичко…

12.

Храстите пращяха, издигаше се дим, чуваше се рев на коли, сирени на пожарни и полицейски автомобили, хора се трупаха и обсъждаха, че отдавна е трябвало да се разчисти тоя район…

Пена потъна нейде в тълпата…

Исках да я открия. Наясно бях, че няма да се спаси, че я знаят коя е… Но беше късно…

Изтеглих се внимателно — под козирките на зданията, в тъмните ъгли на улицата, далеч от редките лампи…

При полицейските коли бях видял третия — тоя, дето метна пакета зад оградата. Висок, млад, с бемка над лявата устна…

Все исках да те питам — не ти ли пречи при бръснене?

Добре, добре…

Не скачай… Няма смисъл… Защо да се правим на дръж ми шапката? Знам, че сте ме следели. И затова ме хванахте толкова бързо и тихо.

Трябваше да се сетя, че ще има засада пред бившия ми апартамент.

Ама нали човек все се връща към своето…

Рекох да се скрия на тавана. Колко време я правих тая стаичка, какви разправии с жената имах… Но успях да спася няколко стари черги, стария диван, два матрака…

Измих, боядисах — с вар, какво друго…

И стана тиха, уютна, стая за мен…

Убежище от щастливия семеен живот…

Та там мислех да се скрия за два-три дена. Пък после… После ще му мисля…

Е, не се наложи да му мисля.

Някой ме хлопна по главата — това го разбрах после, когато се събудих тук, а тогава просто всичко стана черно. Изключиха света…

Да, да… Зная — намерили сте ме на улицата, спасили сте ме…

Не сме мома и ерген да се лъжем… Давай направо, а?

Искаш парите…

Няма ги! Нали ти казах? Изгоряха. Толкова невинни умряха заради тях… Поне Пена се измъкна…

Какво е това?

„Клошарка пада под влака…“

Убихте я, а?

То и няма смисъл да се ядосвам… Усещах го…

И сега — какво?

Ще ме обесите в килията? Или ще умра от инфаркт? При опит за бягство не става — стар съм, няма да ви повярват, че съм отцепил като спринтьор на 100 метра…

Даже няма да те питам защо обрахте банката…

Полицаи…

Да, и вие искате да живеете като бели хора…

И за другите няма да те питам…

И хич няма да си устройваме последен разговор като в края на криминален филм.

Просто не ме интересува ни кои сте, ни защо…

Нищо вече не ме интересува…

Само ако можеше да се видя с някои от ония, чиито книги четях и мислех над постановките им за човека… Върхът на пирамидата на природата… Сапиенсът… Хуманистът…

Няма хуманизъм…

Има сива, аморфна биологична маса… Като пластелин… Която всичко наоколо — и среда, и условия, и общество, и държава форматират…

Бачкатор и потребител…

Това е нормалният човек…

И няколко процента ненормални…

Които създават неща, ненужни в нормалния свят. Изкуство, култура… Книги, картини, музика, скулптури, идеи, мисли…

Аз не успях да стана един от тях…

Затова е нормално да поема по простичкия път на материята… Както казва колегата страдалец — „Суета на суетите — всичко е суета… Много знание носи много тъга… От прах си направен, на прах ще станеш…“

Къде ще ходим?

Добре — излишен въпрос.

И двамата го знаем…

Но — да сме наясно. Аз май тепърва тръгвам. Или, поне така се залъгвам…

Но ти отдавна си пристигнал. И си прах… Дишаща, ядяща, говореща прах…

Междинна станция на веществата в природата…

Ще те чакам там, долу…

Таман ще съм ти подготвил легло от въглени.

И Пена, Пърлето, Доктора, Кьоравата Гана, Желчо… Всички ще те чакаме…

Това ми остава — да се надявам, че ще си по-зле от мен в ада…

13.

(из рапорта на…)

… Моля за разрешение да се унищожат ненужните по делото записи от разпитите на свидетеля…

(параф)

… Разрешавам!

Да се унищожат всички ненужни документи по делото. Да се продължи издирването на заподозрените в обира…

(рапорт)

… Предполагаме, че лицата са напуснали страната и са в Южна Америка…

(параф)

… Делото да се закрие поради липса на възможност за откриване на престъпниците…

(бележка)

… Запази този запис от разпита на клошаря.

Дай предложения за какво може да използваме полицаите. Проведи с тях беседа, в която им намекни за компроматите. Аз сам ще информирам когото трябва…

(рапорт)

„… Поради състоянието на трупа, прекарал поне две седмици под водата, не е възможно да се установи самоличността му… Предполагаме, че това е изчезналият след разпит в полицията клошар…“

Втора част

1.

Очите й се разшириха като в анимационен филм.

Гледаше ме… Застинала… В крачка… Поразена… Като че виждаше призрак… То така си и беше…

Познавах тези очи. Колко пъти съм се взирал в тях — до мен, под мен, понякога гледайки ме отгоре…

А често и отгоре-отгоре…

Аз също я погледнах. Нямаше как — трябваше да реагирам на такова очевидно отношение…

Делеше ни улицата, по която преминаваха потоците автомобили…

И няколко месеца време…

Както и вселенските разстояния между животите ни…

Какво правеше тя в столицата? Преселила се е? Решила е, че без мен ще започне нов живот? Скъсала е с миналото — особено след смъртта ми?

Както и да е. Беше тук. И ме гледаше…

Учуден впих поглед в непознатата жена, която се беше втренчила в духа…

Кимнах плахо — човек, който е забелязал интерес към себе си, но не се сеща защо. И още по-малко — коя е тази жена, така явно интересуваща се от него?

После леко, едва забележимо свих рамене… Не се сещах…

И завих зад ъгъла.

Тя остана там…

При миналото…

2.

… Очите му останаха втренчени…

Устата се сви…

Ръцете отпуснаха…

Аз завъртях незнайно отде попадналият ми тънък и остър кинжал. После внезапно го издърпах.

Помня — забих го от дясната му страна, под ребрата, в черния дроб…

С лявата ръка.

С дясната му запуших устата.

Но той не издаде и звук.

Само носът му смешно помръдна и бенката над устната се размърда.

После той се смъкна леко в краката ми.

Исках да го ритна.

Наистина исках.

Оня — другият, философът, вярващият, фаталистът — го нямаше. Кинжалът държеше различно Аз.

Отмъстителен, безогледен, студен, хладнокръвен, последователен…

Живеех само за това — да отмъстя.

За тия, които бяха около мен. И за мен…

За онзи Аз, който беше убит от престъпниците. И за този Аз, който се роди от тях…

Заразата на целта оправдава средствата беше ме обхванала…

Преди щях да разсъждавам как не може с мръсни ръце да изпереш чисти чаршафи. Как е невъзможно с кални крака да тръгнеш по светъл път. Как не бива да принизяваш идеалното към материалното…

Сега… Не…

Цинизмът е останал. Разбирането — погубено…

И те трябваше да си платят…

Те трябваше да си платят!

Щяха да плащат…

Макар засега да си мислеха, че са живи…

Включително този с бенката.

Започвах разчистването винаги с него — кошмари с отворени очи.

Убивах го как ли не — с каквото ми попадне…

Само че си знаех — няма да стане така. Ще има дебнене, ще има капани, ще има бавно, бавно отмъщение…

Кой ли беше казал, че отмъщението е като тортата — консумира се най-добре изстинало…

Е, аз изстивах…

А как беше в началото…

3.

Просто отворих вратата на старичката камионетка и се претърколих на стария земен път.

Бяха ме затворили уж. Свалиха белезниците — от участъка излязох като свободен човек, току-що разпитан свидетел, който не знае нищо и случайно е видял само ненужни неща…

Изведоха ме, вкараха ме в камионетката. Оставиха ме сам. Дърт клошар… Безопасен… Примирен…

А аз изчаках и, когато видях, че тръгваме по някакъв междуселски път — изсипах се.

Чак след стотина метра вратата на камионетката се блъсна, някой от кабината видя какво става и колата спря.

И как мислеха, че ще ме намерят в тъмната лятна нощ? При това пред дъжд? Когато облаци са закрили тънката луна и вече вятърът свири между царевичните стръкове?

Просто се сврях в нивата.

И — по реда, по реда… После се приведох, пропълзях под няколко други… Пак по реда… И пак по диагонал напред…

Толкова!

Бях вече далеч.

Оставаше едно — да взема парите.

Нима мислите, че наистина ги бях изгорил?

Мислех го, усещах го, исках го… Но новото Аз ми кресна — Не!

И затова пренесох пакета в друго скривалище. Далеч, далеч в градския парк. До малката декоративна пещера над езерото.

Отдавна там не ходеха хора — дори през деня рядко се осмеляваха някои дечурлига да се покатерят.

Страхуваха се.

Там по едно време се завъртяха наркомани, имаше сбивания, обраха неколцина мирни граждани, решили да се приберат в квартала си по познатия пряк път…

Над пещерата имаше купчина камъни. Дали бяха за декор същи, дали ги държаха като резервни, за ремонт — не зная. Но там скрих пакета… и до него оставих кожената чанта с някои нужни неща. Предвидих — връщане назад няма…

Та се подготвих — и с дрехи, и с пари.

А на полицайчето казах, че съм ги изгорил.

Нямаше как да разберат истината. Преди да тръгна към бившия си апартамент, надникнах при бърлогата.

Пожар… Голям, искрящ, бушуващ пожар… Пукаха дърветата, чух как се срути горният етаж на бившия хотел…

Какви пари ще намерят… Или останките им…

Новият Аз — със сухи очи, стиснати зъби, като програмиран робот се добра до града някъде призори. Валеше, светкавици целеха къщите, всичко беше се свило нейде на сушина.

Освен мен…

Пресякох източното шосе, навлязох в парка и се успокоих. Взех пакета, сложих го в старата кожена чанта, смъкнах се в пещерата.

Тихо…

Опипом — колко пъти бях го правил в казармата, а после у дома повтарях във ваната — се обръснах. Старата самобръсначка свистеше от зор, аз изплезих език, но контролът с топлите ръце установи — гладко.

Изкъпах се под ручейчето, стичащо се отгоре и създаващо илюзия за естетсвен водопад.

Смених дрехите. Извадих от чантата стари, но чисти дънки, нахлузих риза, наметнах се с якето…

А после беше лесно.

Излязох на спирката, дочаках първата маршрутка към морския град.

Полицаите щяха да разпитват, обаче те търсеха брадат, мръсен клошар, с развлечен шлифер и кожена чанта. А в маршрутката се качиха от спирката трима мъже и две жени. Нито един от тях не отговаряше на описанието…

4.

Натам историята е кратка, макар да покрива няколко месеца.

Отседнах за две седмици в другия морски град. Южното Черноморие е по-натоварено, та е по-лесно да се загуби човек в него.

Намерих апартамент в големия комплекс край града. Панелки, сивота, място, където хората врата до врата не се познават…

И — това, което наричаме мафия…

Макар те да се считат за нормални бизнесмени. И хора…

Което използвах.

Намерих старо приятелче. Отдавна, от студентско време. Само веднъж бях идвал у дома му — преди тридесет и кусур години, но го открих. Е, на мястото на малката едноетажна къща се издигаше триетажен палат, имаше дори нещо като бунгало до вратата. Охрана.

Както и да е, предадоха му, явно ме видя през камерите, въведоха ме.

Направо се разтопи…

И как не… Тогава, когато идвах на гости, беше решил да ми покаже всичко в града. Най-вече морето…

А се оказа, че той — местният, потомъкът на рибари, щеше да се удави. Схващане, каза. Както и да е — измъкнах го.

Не съм добър плувец. Даже слабичък съм. Ама се метнах — не можех да го оставя.

И после в университета никому не споменах.

Времето си течеше, разделихме се, той се прибра в родния град. Нейде през 90-те чух, че го смятали за не знам какъв си… Но все оставаше отгоре. Умееше да плува в тия „демократични“ води…

Не ме пита за нищо, когато му казах открито — трябват ми документи на чуждо име, трябва ми някаква легализация в столицата…

Хапнахме, пийнахме, говорихме си за какво ли не… Две теми старателно подминавахме — спасяването и документите…

А след десетина дни заминах за София.

С ново име. Че и с резервни документи — на друго име…

При това се водех на работа като консултант към една фирма, която имала връзки с друга фирма, пък тя била дъщерна на трета, която…

С две думи — свободна територия за движение. Представител на фирма, свързана с какви ли не бизнеси…

От тук можех да започна…

Обаче, в кишавата софийска зимна вечер срещнах бившата си жена…

5.

Не беше трудно да я открия. Запазила беше името си, отседнала беше при своя роднина. И започнала работа в някаква голяма банка. Което подсказваше, че няма да е в града ни. И няма опасност да ме срещне там… Освен…

Но имаше твърде много „освен“…

Пари имах…

Външният вид промених. Лека козметична операция — уж да оправя изкривена ноздра. Плюс банална прическа, брадичка катинарче…

Два големи куфара — натрупах в тях дрехи, които нямаше смисъл да обличам. Защо са ми? Без дрехи се раждаш, в стандартен костюм те погребват…

Но това беше моето — старото, мислене…

А в града пристигах като представител на голяма фирма. И трябваше да съм с подходящия багаж…

Така че…

Заминах с кола под наем. За месец. Смятах от морския град да наема друга. Резервна. Наех си и гараж дори — близо до апартамента. Който предплатих за половин година. И очаровах хазаите — възрастна двойка пенсионери.

А после се постарах да се появя тук-там…

За седмица станах известен комуто трябва. Представител на фирмата, проучващ региона за нови инвестиции, вдовец, с дъщеря във Франция и трима внуци там…

Скромен, непиещ, пушещ по малко, не страдащ от липсата на жени наоколо, вглъбен само в бизнеса си…

Време беше да започна сериозната работа…

Знаех само едного — оня с бенката. Градът беше неголям — нейде стотина хиляди жители. Та още на третия ден го зърнах. Пиеше си биричката — явно след работа — с още двамина. На сами центъра, в модерно кафене…

Не го следих. Нямаше нужда. И за това ще дойде времето.

Но запомних компанията му.

Бях почти сигурен, че това са двамата с мотора.

Дали са полицаи — не знаех. Може би — да, може би — не…

Не трябваше да бързам.

А и не бързах.

Умея да чакам…

Не е силата ми в бягането, а в дебненето… Случвало се е цели часове да чакам кога ще изнесе кофите момчето от големия ресторант. Пърлето не издържаше, все бързаше, дори ходеше да наднича през задната врата, та изяждаше някой шамар или ритник…

Но аз чаках…

Като змия…

Моментът…

6.

Изкарах три седмици в града. Огледах се…

Да, да… Огледах се…

Защото това беше същият град, но от друга гледна точка.

Помните ли за четиримата слепи, които пипнали слона? Единият за хобота, другият за крака, третият за корема, четвъртият за опашката…

И после все спорили, защото всеки имал различна представа за слона — маркуч ли, стълб ли, бъчва ли, връв ли…

Та и аз…

Познавах града от две точки.

Най-напред — като средностатистически, мирен, тих, сив, кротък гражданин… Който спокойно и послушно заработваше за пенсия.

После — като отпадък на обществото. Отдолу нагоре…

Знаете ли… Ние понякога се ужасяваме, когато видим гадини по тоалетната чиния…

А те какво ли изпитват, когато погледнат нагоре?

Така бях преди — тихо, скрито, гледах нагоре… И се ужасявах…

Сега бях на друго ниво.

Представител на столична фирма, филиал на международна… Голяма работа!

Поради което с мен се запознаваха и ме канеха къде ли не…

Нямаше опасност да срещна познати от предишните ми среди…

И този град обществото се състои от различни кръгове, непресичащи се, разминаващи се, съществуващи в отделни — при това дори не паралелни — светове…

Нещо повече — в столицата е по-възможно хора от различни пояси да се срещнат някъде. Все пак, там брауновото движение е по-широкообхватно, по-бързо, по-притеглящо или отблъскващо.

Тук кръговете се въртяха в своя орбита…

Наблюдавах, забелязвах, запомнях…

И същевременно се вплитах в нужната среда.

Не е трудно. Човек със средна интелигентност — така нужна в предишната професия, лесно усвояваше сухите, прости, елементарни правила.

Нищонеказване — но красиво, забавно, увлекателно…

Повърхностно пързаляне по темите. И — никога по проблеми. Никакви!

Поведение на княз, попаднал в средата на провинциални дворяни… Можеше да кажа нещо за „Евгений Онегин“, но в новите ми кръгове това е непознато заглавие. За Пушкин знаеха нещо, де… Прословутото българско образование… Остава в съзнанието туй-онуй, остава…

А иначе времето течеше… Като вода в блато… Част се носи отгоре — когато има вятър, другата се насища с кал и всякакви отпадъци, уляга, запълва водоема с тиня…

Неголям провинциален град…

Където може да живееш само, ако си извън него.

С книги, например.

Което няма да ти донесе много подигравки, но ще те гледат като попаднал от друга вселена. И, за всеки случай, ще те заобикалят…

Но това го бях изживял…

Поради което малцина ме познаваха в града.

И можех спокойно да продължа по моя план…

7.

Със сигурност установих, че Бенката, Късия и Мургавия са неразделни приятели. И бях уверен — това са хората от нападението на банката. По всяка вероятност — убийците на клошарите…

Само че над тях имаше други.

Не е възможно ченге да стане бандит самостоятелно.

Около него е цяла мрежа и е неминуемо някой да не го усети.

Значи — най-малкото трима трябваше да открия.

Прекият му началник. Първата брънка. Този, който го познава, който го е препоръчал, който го държи изкъсо.

И който трябва да го премахне, ако нещата не тръгнат по предвиденото…

Лесно го открих. Инспектор, висок, сух, затворен тип. Със странна прическа — като барман от някогашните заведения. Разделена на път къса коса, замазана с някакъв крем, приличаща на нарисувана.

По-трудно беше да разбера кой е над него.

Е, без участието на някой от шефовете на полицията няма как да мине. Но — кой? Началникът? Областният? Или някой от многобройните заместници?

Бенката ме заведе до него. Както предполагах — началникът на участъка.

С известно разочарование анализирах събраните факти и наблюденията си. Не, този не беше голям бос. Беше свръзка. Важен, но не основен елемент.

А основният сам се показа.

На едно парти — някакъв рожден ден беше. Показаха ни виновникът. Петгодишен хлапак, размърлял празничните дрехи, очакващ с лека досада възрастните, които не познаваше, да му дадат хубави подаръци и да го оставят с тях.

Началникът на участъка беше с жена си. И брат й.

От леките шушукания — бързи, страхливи, внимателни, разбрах. Мутра! Класическа. Бивш застраховател, после инвеститор, довел няколко софийски фирми — все на хора като него. Дързък, понякога нагъл, много, много предпазлив…

В момента го раздаваше оглеждащ територията за развитие на фирмата си. И по тая причина обикалящ областта, събиращ всякаква информация, завързващ познанства с много хора.

Един от които бях аз.

Интересувах го.

Софиянец, като него внимателен, немногословен. При това — бях го споменал два-три пъти с цел разнасяне на слуха, представител не толкова на собствена фирма, колкото на друга — много голяма. За която се говореше, че има собствена държава. И не реже глави, а направо през кръста…

Разбира се, в тон с представата, бях сух, делови, учтиво-студен с него. Не се отпуснах дори, когато ме изведе на терасата, за да пийнем по едно на чист въздух…

Разговорът мина като среща между боксьори лека категория. Бързи придвижвания, леки, проучващи почуквания на ръкавиците, смяна на местата, разузнаване, изчакване, опити не толкова да се предпазиш от ударите на противника, колкото да му нанесеш някои твои. За нужните точки…

8.

Неголемият град — та ако ще и областен, е по-опасен от столицата.

В провинцията всичко е като в аквариум. Видимо прозрачно от всички страни. И с малко място.

В София се носят всякакви водни обитатели — китове, акули, дрени живинки, раци, миди…

И всеки си знае мястото…

В провинциалния град няма запазено място…

Спираш ли да плуваш — потъваш. Или те изяждат…

Поради което всички са малко настръхнали. Уж отпуснати провинциалисти, пък оглеждащи се…

При това — всички. Независимо дали хищни акули или бавни актинии, залепени миди или леки копърки… Всички са оглеждат, дебнат, понякога дори нападат…

И аз трябваше да издебна в този град една групировка.

При това не само икономическа или политическа.

А бандитска.

От хора, приели отдавна, че могат да разполагат с живота на другите — да осъждат или временно оставят живи. Според ползата…

За тях бях като мурена. Само главата навън, с остри зъби, тънкото бързо тяло свито в скривалище, опасен звяр в радиуса на хищните си рязки атаки…

Не знаеха как да ме атакуват. Пък и избягваха.

Външен, временно появил се, със солиден гръб…

И най-вече — труден за вкарване в ъгъла…

9.

Нямаше смисъл да си играя повече с тях.

Видях ги, разбрах какво трябва да направя…

Някой ще каже — много бързо ги разкри… Що за бандити?

Първо, аз знаех единия. И тръгнеш ли по разплитащото се въженце…

Второ, те бяха прекалено самоуверени.

Трето, казах ви. Неголям град. Прозрачен живот. Мнозина знаеха, досещаха се, разбрали бяха… Но — взаимнополезното мълчание…

Защо да влизаш в конфликт с неясна цел и тъмен край?

А и да бяха само те…

Далаверите на местната кметица се знаеха — кой знаеше повечето от тях, кой по-малко, кой просто беше убеден, че не за обществена, а именно в ползу роду стоеше тя на поста си…

И обкръжението й…

Което имаше свое обкръжение…

А то — свои…

Дори местните кукловоди бяха известни.

Виж — кои стоят зад тях… Кои въртят кормилото от големия морски град или от столицата…

Може би се досещаха някои…

Но — каква полза?

Така че хич, ама хич не беше трудно да поставя картите в пасианса по местата им…

Като добре помнех, че и аз бях карта.

И някой щеше да поиска да ме сложи на удобно за себе си място…

10.

Полицаите не се интересуваха от мен.

Наясно бяха — тоя е от столичните недосегаеми.

И затова — настрани. Ни полза от близост, нито от сблъсък.

Индиферентност…

Поради което веднага разбрах, че някой извън полицията се интересува от мен.

Най-напред забелязах интерес към багажа ми в наетия апартамент. Леки размествания на специално поставени вещи, усещане за чужда ръка…

Като звяр се ослушвах… Но никой не потропа на вратата…

После засякох външното наблюдение.

Двама. Или аз толкова видях. Хитри, опитни, но с провинциална тактика. Дебнеха отдалеч — в града лесно може да забележиш човек и през две улици. Такава тишина е…

Пък и тук липсва софийското многолюдие. За близо месец там така и не свикнах с човешката каша, в която бавно се придвижвах…

Помислих.

Щом не са полицаи… Значи знаят какво да очакват…

И им го поднесох.

Рязко спиране зад ъгъла, връщане, сблъсък очи в очи…

Оловен поглед…

И те се завъртяха… тръгнаха назад… изчезнаха…

На другия ден засякох две двойки… А привечер разбрах, че и кола се движи в непосредствена близост.

Заобикаляха ме като при руски лов на вълци. С флагчета — да ме стресират, да ме вкарат в капан…

Което пък аз реших да използвам като камуфлаж за отмъщението…

Да, бях осъдил на смърт шестимата.

Защо аз ли?

Ами защото аз имах повод. И нямаше кой друг. А и аз нямах друга работа на тоя свят.

Няма да върна миналото…

Но щях да им отнема бъдещето…

И да дам шанс на някои хора да придобият такова…

Бог?

Не, не се изживявах като Бог…

Прекалено бях уморен и разочарован…

А Бог е изпълнен с вяра в чадата си — колкото и безнадеждна да е тая вяра…

11.

Наличието на следящите ме беше изгодно за мен. Каквото и да се случи — винаги ще имам алиби. Поне двама души ще знаят, че е невъзможно да участвам…

Макар да го направих…

Простичко.

Слязох в мазето, където на всеки апартамент в кооперацията се полагаше своя стая. При това доста широка.

Е, тази беше празна — наемателите не слагаха бидони със зеле или бурета с вино.

Но пък новият наемател — тоест, аз, беше приготвил някои полезни неща. Например, за две нощи — с много внимание и малко стържене, успях да наглася капака на прозореца да се отваря леко и да се затваря тежко, като че е закован.

Та подпрях стола под прозорчето, измъкнах се невидим и непредвидим.

Нощта беше влажна, дъжд ръмолеше, а земята леко замръзваше. Гадно време…

Тоест — удобно за удара.

Нанесох го.

Не, не обичам подобни описания. Просто сухият полицай не стигна до дома си. Отнесе го внезапно появила се кола. Която след десет минути хлътна в обрасъл с храсти дол, близо до града. Нямаше да я намерят скоро — дори през зимата растителността закриваше всичко…

А, като откриеха колата, щяха да установят, че в нея са двамата приятели на бенката. Единият с ръце на кормилото, другият до него. Със счупени вратове — което при добър късмет можеше да мине като резултат от удара на автомобила…

Е, не разчитах много на провинциалните патолози. Но, все пак… Нямаше веднага да има резултати…

Бенката беше най-лесен. Просто изчезна. Изоставен стопански двор, някогашен кладенец, няколко камъка… Можеше и да го открият някога…

Прибирането беше успешно.

12.

На другия ден обаче ме чакаше изненада при влизането в апартамента. Очаквах го — видях разлепения косъм на външната врата, усетих лекия аромат на никотин…

Пък и трябваше да ме посетят…

Беше шефът на бандата.

Или поне тоя, когото мислех за шеф.

Разговорът беше дълъг, бавен, пространен.

Досещал се кой съм. Или по-скоро — чий човек съм.

Имал усещането, че шефовете ми искат да заграбят бизнеса му. Но — не са познали. Той има толкова влиятелни познати…

Макар напоследък някой да играе срещу му. Ето — двама (двама ли?) от неговите хора са изчезнали. Но всички са се впуснали в издирването и няма начин да не ги открият…

Не, не — да не се безпокоя. Не ме подозира. За мое сведение — аз отдавна съм под капак. Надзирават ме четирима души (изненадах се — мислех, че са само трима).

И сега той има контраоферта. Ако обичам — да я предам на боса.

Или на тримата босове — защото се сеща кои са ме изпратили.

Ще се включи в играта. Като пълноправен участник, съдружник. Е, не във всички области. Все пак не е милиардер като тях (ха-ха-ха — сухо)…

Готов е да им открие някои нови зони. Например — връзка с кавказки бизнесмени. Които в момента заедно с него създават коридор между Балканите и Кавказ. А през коридора може да минат много неща — от стоки до хора…

Слушах, кимах, учтиво му повтарях, че съм скромен бизнесмен, той също така учтиво се съгласяваше и продължаваше да излага офертата…

След което му казах — добре, това е интересно като мотив и тема за разговор, ще трябва да отида до София, имам да приказвам с едни познати по бизнес дела…

Той кимна, възпитано наклони глава и излезе. А след него — тримата, които стояха като статуи до стените и стискаха небрежно пистолети с наклоняващи дулата заглушители…

Този един час, през който шефът беше изолиран от света в апартамента ми, беше запълнен със събития. Поне от местно значение.

Градът внезапно беше напълнен с неизвестни полицаи — в маски, без номера, без баджове. Данъчни започнаха проверка на някои фирми.

А група тежковъоръжени жандармеристи очакваха при автомобилите им четиримата мои неканени гости.

При обиска в колите намериха пакетчета със скъп бял прах, същото пакетче извадиха от джоба на шефа. Все пак, не бях забравил уроците на Пърлето по джебчийство…

Това беше услугата, за която помолих моя приятел. С клетвата, че повече няма да ме види или чуе…

13.

Това е…

Разплатих ли се…

Или просто отмъстих…

Мъртвите няма да се върнат…

И аз няма да съм същият, какъвто бях…

Да — бивш юрист, бивш полицай, бивш… Бивш клошар…

Бивш свободен човек…

Поне накрая…

Живот за живот…

Но нито съм удовлетворен, нито смятам, че съм изпълнил някакъв дълг…

Засега ми е спокойно…

Външно…

Един клошар повече в столицата…

Без бъдеще…

И без минало…

Жив…

И какво от това?

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.